Verdens største vildmark:
Det åbne hav.
Det dækker over halvdelen af planetens overflade.
Her er der intet sted at gemme sig og kun lidt føde.
Det er havets version af en ørken.
Og denne ørken patruljeres af langnæbbede delfiner.
De holder sammen...
...i en kæmpeflok på 5.000 delfiner.
Det øger deres chancer for at finde føde.
Som alle, der lever her, må de gøre sig utrolige anstrengelser-
-for at kunne leve i det store blå.
DET STORE BLÅ
FORTALT AF DAVID ATTENBOROUGH
Ved sjældne tilfælde eksploderer det tomme hav af liv.
Prikfisk ud for Costa Ricas kyst.
De er ganske små-
- men deres antal kompenserer for den ringe størrelse.
De er nogle af verdens mest talrige fisk.
Normalt kommer de kun til overfladen om natten for at æde plankton-
- men denne stime er steget op om dagen.
Sandsynligvis for at gyde.
For delfinerne er det en guldgrube.
De har fundet stimen ved hjælp af ekkolokalisering.
Men de skal skynde sig.
De er ikke de eneste jægere her.
Gulfinnede tun har også opdaget stimen.
Og efter dem, med vingefang på to meter, kommer djævlerokkerne.
Sejlfisk, en af havets hurtigste fisk, er med i jagten.
Prikfiskene kan dykke tilbage til dybet når som helst.
Men nu ankommer delfinerne.
De presser stimen op mod overfladen-
- og tvinger prikfiskene til at holde sig tæt sammen.
Nu begynder havet at koge.
Tunene angriber stimen med over 60 kilometer i timen.
Til sidst ankommer de langsommere svømmende rokker.
De sluger prikfisk i hundredvis i deres enorme gab.
Stimen er nu næsten opløst.
Sejlfiskene tager de overlevende.
Efter blot 15 minutter...
...er det eneste tilbage en sølvfarvet konfetti af skæl.
Men her er sådan et festmåltid sjældent.
Delfinerne udviser stor udholdenhed.
Andre dyr drives til større ekstremer-
-for at finde føde i denne havørken.
En sovende kæmpe.
En kaskelothval.
Denne familie hviler sig mellem måltiderne.
Hvem ved, hvilke drømme der gemmer sig i verdens største hjerner?
En af dem har en unge.
Den er to uger gammel og behøver stadig sin mors mælk. Den er sulten.
Den kommunikerer med sin mor ved hjælp af kliklyde.
Men moren sover videre.
Ungen er dækket af sugefisk, som den ikke kan slippe af med.
Den må være tålmodig.
Udhvilede efter søvnen svømmer hvalerne videre.
Kaskelotter venter ikke på, at deres bytte skal komme op.
De svømmer ned i dybet for at finde det.
De tager nogle dybe indåndinger...
...for at mætte deres blod med ilt.
Og så svømmer de nedad.
Hele denne familie dykker efter blæksprutter sammen.
Moren presser sig selv til det yderste-
-og ungen har svært ved at følge med.
Ungen holder sig så tæt på moren, som den kan.
Den rører ved hende ofte.
Måske føles det trygt.
Men 300 meter nede-
-kan ungen ikke holde vejret længere.
De første år kan ungerne ikke være med i jagten.
De voksne dykker dybere ned.
Moren ændrer sit kald. Klikkene er kraftigere og hurtigere.
Hun bruger sonar til at jage blækspruttestimer.
På 800 meter udsender hun en salve af klik.
Og så... stilhed.
Hun har fanget noget.
Jægerne kan være borte i op til en time.
Endelig kommer moren op fra dybet med maven fuld af blæksprutte.
Efter lang tids venten kan den sultne unge få noget mælk.
Deres mælk er den fedeste af alle pattedyrs.
Og ungen sluger en hel baljefuld om dagen.
Det kan tage en unge seks år at mestre dybhavsdykning-
- og at blive i stand til selv at finde føde.
Det store blås tomhed gør livet svært for jægerne.
Men tomheden gør det også forholdsvist sikkert for byttedyr.
En skildpaddeunge, som blev udklækket for få dage siden-
- forlader den farlige kyst og styrer ud mod åbent hav.
Indtil for nyligt var det et mysterium-
- hvor skildpadder tilbringer deres første år.
Først fylder de deres små maver med plankton.
Men snart får de brug for noget mere solidt.
Hundredvis af kilometer fra land lever unge udstødte sammen i samfund.
De tiltrækkes af alt, der flyder.
En træstamme. Den kan have drevet rundt i flere år-
-og udgør centrum i et lille samfund.
Unge kuglefisk er her af samme grund.
En træstamme er lige det, den unge skildpadde har ledt efter.
Her er ikke blot tang at æde, men også rankefødder.
Men det er vigtigt at holde sig skjult.
En ung silkehaj er her også.
Den undersøger, hvad der smager godt...
...og hvad der ikke gør.
Vi ved nu, at mange skildpadder bliver sådan et sted i adskillige år-
-indtil de bliver voksne.
Selv hvis det indebærer, at de må kæmpe mod havets fulde kraft.
Solen hamrer ned mod det store blå-
- og opvarmer overfladevandet, så det fordamper.
Vanddampene stiger og bliver til skyer.
De vokser hurtigt til gigantiske tårne-
- der udvikler sig til storme, som kan strække sig over 1.600 km.
Orkanvinde blæser over det åbne hav.
Bølgerne kan blive 30 meter høje.
Herude kan skibe synke uden at efterlade spor.
130 millioner containere fragtes over havet hvert år.
I gennemsnit falder fire i havet hver dag.
I 1992 sank nogle containere, som indeholdt badelegetøj.
Blandt andet 7.000 plastikænder som disse.
De indledte deres rejse 1.000 km ud for Alaska.
Nogle af dem drev over Stillehavet og nåede til Australien.
Andre drev mod nord og landede på Ruslands og Alaskas kyster.
Nogle nåede endda til Nordpolen.
En and var til havs i 15 år og drev gennem tre have-
- og landede til slut på Skotlands vestkyst.
Deres rejser viser, hvordan et netværk af strømme forbinder havene-
-i ét eneste gigantisk kredsløb.
Mange af havets beboere er afhængige af disse strømme-
-for at kunne nå områder med føde.
Blåhajen.
Den svømmer over 8.000 km om året-
- og rider på strømmen ved hjælp af sine brede, vingeformede finner.
Denne har måske ikke ædt i to måneder.
Men strømmen fører spor af fed olie med sig fra mange kilometer borte-
-og leder den frem til næste måltid.
Efter flere dages rejse bliver lugten af føde stærkere.
En død hval, der er blevet påsejlet af et skib.
Det kan blive et festmåltid, men blåhajen skal passe på.
Hvidhajer.
De vejer ti gange så meget som blåhajen.
De vil ikke dele hvalkadaveret.
Hvidhajer æder gerne energirig hvalspæk.
Det udgør en stor del af deres føde.
Når hvidhajen er mæt, kan mindre hajer, som blåhajen, æde resterne.
Olierne fra hvalen spredes længere bort-
- og flere og flere blåhajer dukker op.
Efter nogle dage er der ikke mere spæk på kadaveret.
Når olierne ikke længere holder det flydende, synker det ned i dybet.
Blåhajen har genopfyldt sine fedtlagre-
- og kan igen klare sig i to måneder uden at æde.
Over halvdelen af alle dyr i det åbne hav-
-driver med strømmene.
Gopler krydser hele have-
- og lever af, hvad der sætter sig fast i deres tentakler.
Nogle bliver en eller endda to meter brede.
Og når de tilfældigvis kommer til et område, der er rigt på plankton-
-øges deres antal eksplosivt.
Strategien er så vellykket-
- at gopler er nogle af Jordens almindeligste livsformer.
Blandt goplerne findes en skabning, som ligner dem-
- men som er mere kompleks og uhyggelig.
Den portugisiske orlogsmand.
Den flyder ved hjælp af en luftfyldt blære-
-med en vertikal membran ovenpå.
Den fungerer om et sejl, så den kan holde kursen gennem bølgerne.
Den trækker lange tråde efter sig.
Nogle er op til 30 meter.
De er alle bevæbnede med tusindvis af nældeceller.
En eneste tentakel kan dræbe en fisk eller, i værste fald, et menneske.
Blandt dens dødelige tentakler lurer en portugisisk orlogsmandsfisk-
-som æder af tentaklerne.
Fisken er modstandsdygtig over for tentaklerne-
- men skal stadig være meget forsigtig.
De fleste andre fisk klarer sig mindre godt.
En tentakel fanger den og haler den ind.
Den er allerede lammet.
Muskuløse tentakler overgiver fisken til andre-
- som fordøjer fangsten ved at gøre den flydende med stærke kemikalier.
Til sidst er der kun...
...et skællet hylster tilbage.
Den glubske orlogsmand kan fange over 100 små fisk på en dag.
For det meste ser havet ensformigt ud.
Vindene blæser uhindret af land.
Men under overfladen er der lange bjergkæder-
-dybe grave og vulkanske tinder-
- som gør havet meget mere varieret, end vi kan se.
Vi er kun begyndt at lære, hvordan havets beboere udnytter det.
En ensom hvalhaj er på en særlig rejse.
Hun er lige så lang som en lille flyver-
-og vejer over 20 ton.
Som mange hajer lægger hun ikke æg-
-men føder levende unger.
Hun bærer på op til 300 af dem i sin opsvulmede mave.
Hun er den største fisk i havet-
- men vi ved stadig ikke, hvor hvalhajer føder deres unger.
Men vi er et skridt nærmere løsningen på det mysterium.
Vi ved, at mange hvalhajer-
- befinder sig ved Galapagosøerne på visse tider af året.
De samles nær en lille ø, som er omgivet af særlig dybt vand.
Den hedder Darwin Island.
Strømforholdene trækker næring op fra dybet-
- hvilket tiltrækker store mængder fisk langvejs fra.
Tusindvis af hammerhajer samles også her.
Næsten alle er hunner.
De virker også til at være kommet for at føde.
Hvalhajen får en utrolig modtagelse.
Tre meter lange silkehajer støder imod hendes ru hud.
Måske for at skrabe parasitter af sig.
Disse hajer kan være farlige for nyfødte unger.
Måske er det for at undgå dem-
-at hvalhajen dykker.
Ned til cirka 600 meter.
Og der kan hun føde sine unger.
I dette dyb, som beskytter mod rovdyr højere oppe-
- og med rigelig føde, kan hendes unger vokse, indtil de spredes.
Der er ingen, der har set unger så dybt som her.
Men hundredvis af drægtige hvalhajer kommer hertil hvert år-
-og det tyder på, at det er her-
- at havets største fisk føder sine unger.
Der ligger næsten 30.000 større øer spredt ude i verdens have.
En af dem er South Georgia.
Det er et ideelt sted for dem, der må lande for at kunne yngle.
Vandrealbatrossen.
Den kan tilbringe et helt år til havs.
Den søger efter føde svævende på 3,5 meter brede vinger.
Det er verdens største fugl.
Hele verdens bestand på 16.000 albatrosser yngler på South Georgia-
- og på nogle få andre mindre øer i Det Sydlige Ishav.
Det er forår, og denne fugl vender tilbage til sin sædvanlige redeplads.
Dens livsledsager er her allerede.
På South Georgia har man studeret enkelte fugle hele deres liv.
Det har vist, at ældre par sidst i 30'erne-
- vil gå meget langt, for at deres unger skal få en god start i livet.
Denne unge er flere uger gammel.
Men den har stadig sine varme dun.
Ungen mades regelmæssigt med opgylpet fisk og blæksprutte.
Føden er knap på det åbne hav-
- så forældrene må gennemsøge tusindvis af kilometer-
- for at skaffe nok til et enkelt måltid.
De aldrende forældre kæmper hele vinteren-
- for at opfostre en stor, stærk og sund unge.
Efter 130 dage-
- begynder ungen at udskifte sine dun med fjer.
Ni måneder efter ægget blev lagt-
- er ungen klar til at flyve hjemmefra.
Af alle de unger, de har fået de seneste år-
- har sådan en velplejet unge størst chance for at overleve.
Men det er også deres sidste.
Ældre forældre kommer sig ikke efter deres anstrengelser.
De flyver snart fra øen og bliver aldrig set igen.
Overlevelse på det åbne hav kræver dyrenes yderste.
Men i dag står de over for en ny trussel.
Plastik.
For 100 år siden opfandt vi et fantastisk materiale-
- som kunne formes på alle mulige måder.
Vi anstrængte os for at gøre det slidstærkt-
-og stort set uforgængeligt.
Nu dumper vi omkring otte millioner ton af det i havet hvert år.
Store mængder havdyr bliver viklet ind i det og drukner.
Men plastik har endnu mere omfattende konsekvenser.
En flok kortfinnede grindehvaler.
Deres familier er de tættest knyttede af alle havets familier.
Her i Atlanterhavet ud for Europa og også andre steder-
-må de leve med plastik i havet.
En mor holder sin nyfødte unge.
Den er død.
Hun vil ikke slippe den og har båret på den i mange dage.
Plastik nedbrydes og går i forbindelse med andre stoffer-
- som fortæres af utallige af havets dyr.
I toprovdyr som disse kan giftstoffer hobe sig op til dødelige niveauer.
Ungen kan være blevet forgiftet af morens forgiftede mælk.
Grindehvaler har store hjerner. De har utvivlsomt følelser.
De voksnes opførsel tyder på-
- at tabet af ungen har påvirket hele familien.
Hvis ikke mængden af plastik, der dumpes i havene, reduceres-
- vil livet i havet blive forgiftet i mange århundreder fremover.
Skabninger i det store blå lever måske mere afsides-
-end andre dyr på Jorden.
Men ikke tilstrækkeligt afsides-
- til at undslippe konsekvenserne af, hvad vi gør mod deres verden.
NED I DYBET
Den største udfordring ved at filme på det åbne hav er at finde motivet.
Og vi ville filme noget af det mest svære at finde.
Det sjældent sete "kogende hav".
Indtil nu har dette ædegilde stort set været en myte.
Efter lovende observationer ud for Australien-
- tager holdet ud for at undersøge det.
Vi ved, at fænomenet findes.
Videnskabsfolk og fiskere har set det.
Vi ved, at det forekommer, men ingen har været tossede nok-
- til at forsøge at filme det. Undtagen os.
De begynder deres søgen i Stillehavet 200 km fra kysten.
Man kalder det for kogende, fordi tunfiskene hopper op af vandet-
- og angriber prikfiskene, og det danner skum.
For at filme fænomenet må de først finde en stor stime agnfisk.
Prikfisk, som kommer op til overfladen for at gyde om natten.
Efter nogle dage mener Adrian, at han ser en stime på ekkoloddet.
Vi ser et tykt lag på 200 meters dybde.
Det tyder på, at det er en stor stime fisk.
En af de bedste måder at filme i dybet er med en ROV.
Det er en fjernstyret ubåd med et lysfølsomt kamera.
Men det er risikabelt at arbejde med så tungt udstyr i høj sø.
KONTAKT AFBRUDT
Heldigvis er der teknikere til stede-
- og et døgn senere er man klar til at forsøge igen.
Adrian håber, det er en stor stime prikfisk, han sænker den ned til.
Den gode nyhed er, at vi har sænket den ned til 250 meters dybde.
Kablet er næsten ikke længere. Intet er eksploderet, så det er godt.
Men der er næsten ingenting dernede. Kun et tykt lag plankton.
De følgende tre uger ser de ikke en eneste prikfisk.
Det viser, hvorfor vi ved så lidt om havet.
Vi har ledt og ledt, men har stadig ikke fundet noget-
-trods al vores udrustning.
Det viser sig, at de filmer i begyndelsen af El Niño.
Et uforudsigeligt vejrfænomen, hvor havtemperaturen kan stige-
-og forstyrre fiskenes gydning.
Der gik 18 måneder, før forholdene blev bedre, og de kunne fortsætte.
På den anden side af Stillehavet ud for Costa Rica.
I stedet for at lede efter byttet, leder filmholdet efter rovdyrene.
Men i det uendelige blå er det ikke nemt at finde en stor flok delfiner.
30 kilometer fra land leder seriens producer-
- et filmhold, der gennemsøger tusindvis af kvadratkilometer hav.
Men der er ikke en eneste delfin i syne.
Dag tre og ingen langnæbbede delfiner.
Jeg er bekymret.
Endelig, efter ti dage til havs får de deres belønning.
Delfiner!
Ja! Langnæbbede!
De har fundet delfinerne, og dykkerne gør sig klar.
Se, delfiner!
Planen er at filme delfinernes ædegilde under vandet.
Der er hundredvis. Nu gælder det.
De svømmer ned til delfinerne.
Men de kommer for sent.
- Så du noget? - Nej, kun fiskeskæl og fugle.
Det var som efter et slag, hvor ligene ligger spredt.
For at kunne filme, når delfinerne æder-
-må dykkerne være på forkant.
Rachel får et lift under vand for at undersøge, hvor de er på vej hen.
Endelig, efter tre ugers søgen-
- lykkes det dykkerne at filme, når delfinerne æder.
En enorm stime prikfisk, som drives sammen af hundredvis af delfiner.
Det var intenst.
Det var en stor stime, så stor som en fodboldbane.
Fiskene svømmer over ens skuldre og hoved. Utroligt.
For første gang lykkes det at filme synet fra luften.
Historierne om det kogende hav er sande.
Det er enormt.
Havets størrelse gør det vanskeligt at filme det utrolige fænomen.
Men dette er belønningen. Et mageløst drama-
-midt på det store blås åbne vidder.
I næste afsnit besøger vi det frodige, grønne hav.
Det er en fortryllet verden fuld af mærkelige væsener...
...hvor kun de mest opfindsomme klarer sig.
Linda Bang Sørensen www.btistudios.com